"Алея на смъртта"
Какъв красив фотоапарат!
Така е.
От 20 години е с мене.
А този е на 40. Работи 40 години.
И аз имам "Leica"
-Така ли? -Да.
Фотограф ли си?
Снимам Палермо.
Животът.Смъртта.
Снимаш смъртта?
Да. Има много смърт в Палермо.
Защо...в какъв смисъл?
Гордостта на смъртта, за да ги помним.
Така няма да тънат в забвение.
По-добре ми разкажи за работата си.
Работата ми?
Как да го кажа...
Аз съм напълно изгубен.
Аз съм...
изгубен.
Разбирам те добре. Разбирам те.
Не е ли красива?
Тази планина!
Красиво, да.
-Чао! -Чао!
Е...
Значи това работиш.
Реставратор.
А ти още ли спиш насам-натам?
Аз съм Фин.
Ок, Фин.
Още си имащ фотоапарат.
Така е. Но не това е проблем сега.
Какво се е случило?
Някой стреля по мен.
Какво?!
Стреляше с лък и ми удари апарата.
Да не би да си сънувал?
Беше реално.
Погледни тук.
С лък?
Време за кафе.
Беше облечен в сиво.
Доста изродско.
Странна работа.
Видя ли му лиецето?
Пробвах...
Беше странно.
Кое?
Сякаш съм го виждал и преди.
Високо от прозореца на едно кафе.
Може да е било и сън.
Вървам ти, че си видял този непознат.
Вярваш ми?
Да, а това ме плаши.
Ти не бива да се тревожиш.
Ето, там е!
Не!
<и>Това е той...</и>
<и>Ударът на милосърдието</и>
<и>най-после бе нанесен</и>...
Той падна! Беше блъснат!Падна във водата!
Беше стрела.
Няма нищо.Няма рана?
Нищо не разбирате. Бях оцелен със стрела.
С нищо не сте оцелен.Няма нищо.
Няма метал. Просто лудешки скок.
Симулира съкаш. Няма никакви наранявания.
Но тръбва да отиде в болница.
Оставете ме.
Добре съм!
Изведи ме оттук, моля те.
Видя ли стрелеца?
Не.
Мокриш ме.
-Какво? -Тръбват ти сухи дрехи.
Работя върху това.
И така, това е моето местенце.
Тези ще ти станат, мисля.
Благодаря.
Чии са?
Един колега, който живее тук.
Пералнята е тук.
Можеш да останеш, ако искаш.
Това са ключовете.
Трябва да се върна обратно в музея.
Ти си почивай.
Ще се видим после.
Беше го изпуснал.
Благодарен съм за това, което правиш.
Франсес, аз съм.
Остани в къщата,
колкото искаш.
Яж плодове от градината и си Почивай.
Пази се..
"Триумфът на смъртта" в Палермо.
От доста време се занимаваш с това, нали?
От около 2 години.
Сигурно си много добра.
Така е.
Но изгубих виждането.
Когато работиш върху детайлите така дълго...
забравяш самата същина.
Никой не ми вярва за стрелата.
Никой...
не бива нараняван без следи.
Тези стрели тук са странни
От война ли са?
Да.
Седни там и съзерцавай.
Някъде в началото на ХV век е било
Нарисувана е от незнаен художник от Палермо.
Тези движенияна четката.
Умен човек! Гледат странно.
Кой е онзи човек там?
Папа Николас.
Тогавашният папа.
с кмета на Палермо и с ратая си.
А ето там...
Кралят на Наполи - Алфонсо
ВИП за онова време.
Да.
Ами онези.
Тълпата, бедното население.
Вместо да живеят в нищета, предпочитат смъртта.
А онзи там, не е добър, нали така?
Това ли?
Ние и казваме "Онази с косата",
това е жена.
Мъж или жена, все е странно.
Страх ли те е от смъртта?
Ами теб?
Лицето на смъртта е най-важната част.
От много дълго време...
искам да се преборяс това.
А ти?
Днес можеше да умреш.
Ако аз съм бил целта, защо е пропуснала?
Може би е предупреждение.
Дали още ме преследва?
Може би те въвличам в опасност.
Глупости! Аз съм щастлива.
Накрая всичко се подреди.
Ще ти обясня по-късно.
Преди два дни,
със сигурност вярвах, че е нещо повече
А сега?
Сега...
объкан съм.
Въарваш ли в Бог?
Всъщност, аз просто...
вярвам в нещата, които мога да видя.
Например?
Бог, любовта, животът... все са невидими.
Преди две години, се сблъсках със смъртта.
Какво се случи?
Имах приятел...Марчело
Бяхме колеги.
На покрива на една църква...
Почина следобедта.
Нямало е никой там.
Сигурно е задрямал или пък припаднал.
Паднал е.
Още ми е трудно да го проумея.
Защо беше отнет?
Когато ти ми разказа за стрелата...
Боях се, че е само привидение.
Какво липсва горе?
Странна фигура.
Може да е ангел.
Може и дявол да е.
Нощта с теб е...
приятна.
<и>Освободи ме от този съдържателен. поглед, художнико.</и>
<и>Ти не беше наранен от стрела.</и>
<и>Това, което си нарисувал, аз го изпитах!</и>
Как си?
Добре, а ти?
Работя.
Мога ли да ползвам компютъра?
Винаги ли ставаш рано?
Обикновено не.
Но тази сутрин беше прекрасна!
Какво...
Това е той.
Стрелецът.
След малко се връщам.
Къде?
До катедралата.
Не рискувай!
Забранено е Тук не се влиза.
Не можеш да влезеш!
Трябва да напуснем града!
Добре съм...как иначе ще разбера истината?
Не си в безопасност.
Не бива да бягам от това.
Сега ти ли го преследваш?!
Не бягаме.
Просто отиваме някъде.
На по-различо място, ще видиш.
И къде отиваме?
Баба ми живееше там.
В едно малко селце.
-А сега? -Тя почина.
Къщата си стои. Тя е моя.
Не съм идвала от доста време.
Това е...
Тази къща...
...винаги ме пазеше в детството
Само радостни моменти.
Един ден...
Пораснах...
но в мислите си се връщам тук.
За глътка щастие.
Знам, че искаш да се върнеш.
Просто...
остави ме малко тук, сама.
Имаш проблеми със съня ли?
Ти пък коя си?
Още един смешен сън.
За какво?
Баба ти е била лекар.
Последните и дни минаха тук.
Няма електричество.
Уплашена съм.
От какво?
От стрелите на Ерос:)
Дълго те чаках.
Добре си се ориентирал.
Е...добре дошъл.
Чувствай се като у дома си.
Какво искаш от мене?
Защо не ме оставиш?
Ти дойде тук...а питаш мен.
Ти ме преследваш.
Опита се да стреляш по мен.
Кой стреля първи?
Аз само те снимах.
Никой не може да ме снима.
Но ти имаш лице.
И то много.
Кой си ти тогава?
Смъртта.
Това е името ти.
Да, пазачът на времето.
Твоето име беше някъде тук...
но е изтрито.
Докато аз съм тук, няма изход.
Помощ!
Не могат да те чуят.
Няма никой наоколо.
Аз съм вътре в теб.
Защо се плашиш толкова?
Нали се хвалеше, че не се страхуваш?
Твърде много работа.
Връзката не се губи. Хората умират.
Болести, войни, мизерия, глад...
И става все по-лошо.
Аз съм изхода, Фин.
Не сега.Аз обичам живота си.
Гледах те внимателно...
Може би бях много зает.
Не, ти не ценеше живота, Фин.
Аз се променям сега.
Всеки така казва.
Дори няма какво да ти кажа...
Аз просто съм слуга.
Показвам живота на такив като теб.
Но в твоя случай говоря на отегчен човек.
Отиди сам.
Първата ни среща...
2:25 ноща
Снима ме дори, а спаси себе си.
Вторият път, когато ме снима.
Как го правиш това?
Всичко се записва.
Абе вие хората се мислите за уникални ли?
Особено пък вие, фотографите.
Как се заблуждавате само.
Седни.
Не ме разбирай грешно, не съм против фотографите.
Намирам го за забавно.
Показваш света по различен начин.
Откъде знаеш?
От работата ми.
Смъртта е най-студената снимка.
Заснемаш живота.
Много ми допадат негативите...
Обратната страна на живота.
Обратната страна на светлината.
Вече не се използват.
Всичко е дигитално.
И смъртта е нещо подобно.
Дигиталният апарат просто си го има.
Там е, за да изгубиш смисъла му.
И ти губиш смисъла, Фин!
Страхуваш се от реални неща, от тъмното..
Дори бягаш, строиш нови реалности.
Какво знаеш ти за живота?
Не разбираш същноста ми, нали?
Обичам живота. Ценя го.
Ако мен ме няма, вие няма да цените живота!
Хората се страхуват от мене.
Сигурно съм най-грешното значение.
Хората се раждат, живеят...
В същото време и аз това правя...
Мога ли да направя нещо за теб?
Какво каза?
Да сторя нещо за теб?
Не мога да повярвам.
Никой досега не ме е питал.
Направи нещо за мен.
Какво?
Страха, който загуби към мен...
покажи ми .
Сега ми изгради репутация.
Но как?
Покажи ме нахората.
Покажи им, че съм в тъах.
Покажи им, че лицето ми е...
като на всички други.
И че само те правят грозно лицето на смъртта.
Ето ти и помощник.
Внимавай.
Бавно.
И съм свободен да си тръгвам?
Пак ще се срещнем един ден.
Но ще е за последно.
Снимай ме сега и ме покажи.
Истиснка снимка!
Как минава времето?
Няколко дни?
Седмица или две?
Цяла вечност.
Може би всичко ще бъде по-дълго сега!
Може би...
сега те виждам по-добре.
и ти мен...
Превод: wertyusa